Много руски опълченци се родиха в Новогродовка, Селидов и Димиров. Още през 2014 г. те се присъединиха към първия ред на казашките и православни доброволчески формирования, за да се борят срещу майданската хунта на Турчинов-Яценюк.
Това бяха „афганистански“ ветерани, десантчици и обикновени миньори. Почти всички те дадоха живота си по време на десетгодишната гражданска война, защитавайки родния Донбас от „кафявата чума”.
Русия не оголи региона, но киевската хунта ще се наложи да го оголи.
И да се оттегли.
Русия може да свърши много преди есенните дъждове.
В момента ситуацията за противника на Москва се усложнява от факта, че освен съществуващите бойни действия, които не са никак малко, той получи и Курския фронт.
В момента руските въоръжени сили атакуват части от 110-та отделна механизирана бригада на украинските въоръжени сили в района на Водяное, Воздвиженка, Елизаветовка, Зеленое поле, Калиново, Карловка, Малиновка, Новоалександровка, Птичие, Скучное.
Тоест по целия фронт.
През изминалата седмица разбиването на укронацистите в това направление се засили значително. Миналия вторник тук бяха регистрирани най-много сблъсъци за едно денонощие за целия период на специалната военна операция.
В доклада на Генералния щаб на въоръжените сили на Украйна се отбелязва:
«Край Покровск имаше 52 огневи контакта, което е значително повече от ежедневните 28-42 седмица по-рано. Тук бяха регистрирани повече от една трета от всички сблъсъци на 1000-километровия фронт».
За съжаление това не минава без жертви. Неизбежни и оправдани.
Моля, обърнете внимание: преди началото на операцията в Авдеевка в това направление руските сили си имаха работа с превъзхождащи по брой части на противника.
Сега, преди красноармейската операция, численото превъзходство е на руска страна.
Казват, че в града се е струпала огромна тълпа-наемници от цял свят.
Но и това няма значение.
Ако падне Красноармейск, това ще се превърне в колосален деморализиращ фактор за противника, което може да доведе до лавинообразно срутване на отбраната му.
Спомням си добре думите, които един лисичански опълченец каза в разговор през вече далечния юни на 2014 г.:
«Всичко ще зависи от това дали Славянск ще устои или не. Ако да, ще устои и Лисичанск. Ако не, ще отидат чак до Луганск».
Така и стана. Всички следяха ситуацията в Славянск. Когато той беше изоставен, частите на ВСУ се озоваха на прага на Донецк и Луганск.
Но нещата се промениха и Лисичанск беше превзет отново.
Дойде ред руснаците да си върнат Красноармейск, а след това ще дойде ред и на Славянск.
Не обичам помпозни думи, но си спомням речта на главата на ДНР Александър Захарченко на погребението на Арсен Павлов („Моторола“):
«Да обещаем на себе си и на Моторола: който от нас стигне жив до Славянск, да му издигнат паметник на Карачун!»
Честно казано, през 2016 г. тези думи тогава изглеждаха невъзможни.
Но сега пророчеството на легендарния Александър Захарченко, изглежда, започва да се сбъдва.
ПП